Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Čtyři roky staré a v pořadí druhé album „Na hraně osudu“ posunulo pražské melodiky ANACREON, troufám si říci, výrazně výše v obecném vezdejším povědomí o domácí metalové scéně. Není se ovšem čemu divit – album samotné bylo skvělým mixem melodického metalu s výrazným ženským zpěvem, jemuž přes stylovou opotřebovanost nechyběla pověstná jiskra ve výrazu. A když i následná živá vystoupení kapely, mezi nimiž se jistě skvělo předskakování ARAKAINu na jeho „XXXV Double Tour“, přinášela jen ten nejlepší dojem, bylo jasné, že tohle je zkrátka štika, se kterou se v tom našem rybníčku musí počítat.
O čtyři roky starší a zkušenější ANACREON nyní přicházejí se studiovou nahrávkou číslo tři, na níž by jistě chtěli své dosavadní úspěchy podtrhnout a zdůraznit. Úkol je to jistě nelehký, obzvláště když, co se týče stylového zařazení, zůstávají hoši a děvče stále neochvějně a bezpečně za vysokými hradbami barevných melodií a tomu odpovídajícího metalového výrazu, jenž s významnou rolí pro klávesy dále cílí do vod patentovaných NIGHTWISH a rozvíjených dalšími a dalšími kovovými spolky, jimž od mikrofonu vládne žena. I když tady se jistý progres přece jen vysledovat dá – myslím, že přibylo drobných pokusů o přestřihnutí pupeční šňůry s finským předobrazem, a její nahrazení „vlastní“ melodikou. Problémem však jistě je, že i tady už je jaksi hojně vyloveno.
ANACREON se s tím ovšem perou statečně. Na mnoha místech „Svědomí“ proto působí velmi sebejistě a na posluchačově tváři dokáží vykouzlit všeříkající úsměv. Jako v úvodní hříčce „Zničíme vás!“, hnané dopředu silným ústředním motivem, učebnicově střižené klasice „Noční můry“, jejíž refrén s dechberoucím výkonem Veroniky Zelníčkové vám názorně předvede, jak vypadá opravdový raketový start, anebo ve výborné instrumentálce „Vědomí“, těsně následované tutově hitovým titulním kusem a další parádou v „Beznaději“.
Ani jinde to není vysloveně marné, byť jistá materiálová opotřebenost by se již v ostatním obsahu alba dala vystopovat poněkud snadněji. Kapela ovšem, jak jsem již naznačil, působí neústupným dojmem, a ve chvílích, kdy by se mohlo zdát, že už by se raději měla položit na lopatky, vytáhne sympatické argumenty: vysloveně rádiový kus „Příběh“, sympatický duet s hostujícím Honzou Toužimským „Krok do neznáma“ a na úplný závěr akustickou verzi největší tutovky z debutu „Daná doba“, čarokrásnou „Stigmata“, jíž Veroničin hlas svědčí o notný kus více, než její předchůdkyně.
Asi nechci zastírat, že „Na hraně osudu“ na mě zapůsobilo o malinko víc, možná i proto, že to byl můj první kontakt s ANACREON. „Svědomí“ je jiné, asi takové, jako když si představíte o čtyři roky starší kapelu, která sice v mezičase nabrala po stránce hráčské, zvukové a aranžerské mnohé zkušenosti, ale z obavy, aby nezklamala, vsadí ve finálním skladatelském procesu hlavně na jistotu. Vyčítat se jí to jistě nedá, v mnoha citovaných případech to ostatně přináší své ovoce, ovšem i z toho je nakonec zřejmé, že mantinely ANACREON jsou ještě o nějaký ten kus výše.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.